ПОЕТИКА НЕВИМОВНОГО І «ФІЛЬМІЧНЕ» В РОБОТАХ РОЛАНА БАРТА - Усманова, Альміра (Українські культурологічні студії, 2023)
У цій статті автор розглядає концептуальний внесок Ролана Барта в теорію кіно в перспективі актуалізації сучасних дискусій про методологію досліджень фотографічних і кінематографічних зображень. У статті у методологічній площині виокремлені такі одиниці дослідження, як текстовий аналіз та кіноаналіз в контексті семіотики та лінгвістики тексту. Метою статті є розгляд внеску Барта у вивчення візуальності у трьох взаємопов’язаних аспектах. По-перше, простежується еволюція аналітичного підходу Барта в контексті становлення кіносеміотики у Франції та інших країнах (від 1960-х років до сьогодні). По-друге, модель текстового аналізу, розроблена Бартом наприкінці 1960-х років, розглядається у зв’язку з розвитком кіноаналізу як особливого способу прочитання фільму як тексту. По-третє, високонюансована та винахідлива лексика, яку Ролан Барт застосовував до аналізу мови кіно, видається особливо придатною для феноменалізації несуттєвого в кінематографічному тексті, тобто для інтерпретації некодованих, відкритих, швидкоплинних, невловимих, невимовних смислів у фільмі. Ролан Барт, розробивши такі поняття, як "третій смисл", текстовий аналіз, пунктум, "le filmique","травматичні одиниці кіно" та інші, надав концептуальний інструментарій, який дозволяє аналізувати те, що тут називається "поетикою невимовного". Цей концепт, з одного боку, артикулює афективну силу кіно як засобу комунікації, а з іншого – характеризує специфіку кінематографічної мови у порівнянні з іншими знаковими системами. Як результат дослідження можна підсумувати, що Барт розробив основи текстового аналізу кіно. Він шукав відповіді на питання, що не вирішуються в рамках лінгвістики й семіотики тексту – про незначиме, про неструктурне, про несеміотичне, – і знайшов її у фільмічному. У його інтересі до кіно, а потім і фотографії у якості константи зберігається намагання зрозуміти, яким чином глядач може подолати владу образу: через стратегію одивнення, аналітику свого афекту і бажання, – а також виявлення означників механізмів роботи ідеології. Аналіз поетики невимовного складає «травматичне» ядро кінотеорії, і саме в такому ракурсі можна було б інтерпретувати тексти Барта про кіно, написані ним у період з 1960 по 1980 рр.