Досвід абсурду: екзистенціалістська парадигма та парадигма театру абсурду (на прикладі твору С. Бекета "Не я") - О. О. Вербівська (Українські культурологічні студії, 2021)
Розкрито поняття абсурду в межах екзистенціалістської парадигми, тобто автороцентрично влаштованого досвіду абсурду, заснованого на втраті сенсу та відчаї екзистенційного порядку, й парадигми театру абсурду, для якого характерне підкреслення комічності ситуації, частково на базі аналізу монологічної вистави С. Бекета "Не Я". Для розгляду "Не Я" використано поняття образу-переживання, узяте зі сфери кінематографу. Компоненти образу-переживання, що сприяють витворенню тканини кінематографічної реальності та зобов’язують суб’єкта цієї реальності до тих чи інших дій, суголосні смисловій напруженості вистави, у якій найважливіше місце відведено абсурдистському образотворенню на базі метафори голосу, що виконує функцію екрана, за яким приховується дитяча травма героїні. "Не Я" відзначається емфатичним значенням абстрагованості від декорацій, завдяки чому вистава втрачає статус сценічної театральності.