Вітчизняні культурно-мистецькі товариства на західноукраїнських землях у 20-х – 30-х рр. ХХ ст.: досвід та перспективи культурологічного аналізу - Павліченко, Богдан; Вдовиченко, Георгій (Українські культурологічні студії, 2025)
Вступ. Важливим суб’єктом українських культуро-, націо- та державотворення ХІХ – першої половини ХХ ст. були культурно-мистецькі товариства. Поруч із "Просвітою" і Науковим товариством імені Т. Шевченка у Львові виняткову роль у відродженні української державності у ХХ ст. відіграв широкий спектр літературно-мистецьких товариств. У 10-х – 30-х рр. ХХ ст., за перебування західноукраїнських земель у складі Польської й Чехословацької республік і Королівства Румунія, вони сприяли інституціалізації нашої культури між Першою і Другою світовими війнами. Мета статті полягає в розгляді маловідомих здобутків культурологічного аналізу в 30-х рр. ХХ – 20-х рр. ХХІ ст. українських культурно-мистецьких товариств у Східній Галичині, Західній Волині, Північній Буковині та Закарпатті за міжвоєнного періоду. Методи. Для досягнення мети застосовано класичні і сучасні методи головно культурологічного аналізу. Разом з чільними принципами наукового пізнання: історизму, системності, об’єктивності – задіяно логічний і історичний загальні методи аналізу культуротворення 20-х – 30-х рр. ХХ ст. у Західній Україні. Результати. Класифіковано три основні масиви публікацій 30-х рр. ХХ ст. – 20-х рр. ХХІ ст. із теми статті. Перший містить дані про історію цих товариств та їх творців і оцінки їхніх місця та ролі в інституціалізації культурного життя Західної України за міжвоєнного періоду, як-от у монографіях українських учених в еміграції (Історія української культури, 1937; Наріжний, 1942). Другий масив дає політично контроверсійні оцінки цих товариств науковцями вільного світу і УРСР другої половини ХХ ст. Тільки з 90-х рр. ХХ ст. розпочато системне відтворення їхньої історії, інноваційним елементом якого є культурологічні студії в НАН України та вітчизняній вищій школі. Висновки. З’ясовано, що чільними осередками вивчення історії цих товариств – від заснованих в Австро-Угорській імперії до посталих передусім у Польській і Чехословацькій республіках, були автори цих видань: "Історія української культури" (1937) на чолі з І. Крип’якевичем і "Українська культура" (1940) на чолі з Д. Антоновичем. Чи не всі вони, як-от М. Голубець, В. Січинський, С. Чернецький і ін., були творцями цих товариств. Перший аналіз їхньої роботи в праці (Наріжний, 1942), як і їхня ціла історія, фальсифікувався і замовчувався в науці УРСР. Лише з 90-х рр. ХХ ст., на основі архівних даних та публікацій науковців української діаспори, в Україні розпочато аналіз теми цієї статті. Його перспективним виміром є культурологічний, апробований у НАН України та у вітчизняних вишах. Завданням такого вивчення є розгляд історії цих товариств у контексті постмодерних і метамодерних Cultural Studies.